Представяла съм си винаги
да съществува някакво място
някъде, където...
хората да се отприщят просто да полудеят...
да полетят... Да имат възможност да споделят идеите си един с друг
без да се страхуват дали някой ще ги приеме или не.
Не искаме ние да направим нещо и да кажем: "Ето от това имате нужда",
а искаме да питаме хората.
Според мен е по-добре още от самото начало да тръгнем отворено, да имаме диалог,
за да направим нещо, да направим център, който ще може да събере всички,
защото всеки, малко или много, ще интегрира в него част от това, което иска да постигне
или част от това, за което мечтае.
Фондация "Отворени проекти" представя мечтата си за
С3 - Център за свободна култура
Всъщност най-напред си мислехме, че С3 трябва да е къща.
Даже така го наричахме -"С3-къща".
Идеята беше, че под един покрив можем да съберем различни лаборатории,
различни стаички, които да напълним с някакво съдържание, някакво изкуство.
Нещо като една стая за фотография, една стая за видеообработка,
една стая за аудио или звукозаписно студио.
Където хората да имат някакъв свободен достъп с единственото условие
продуктът, който правят там, да остане също свободен.
Т.е. не говорим само за някакво презентативно пространство, ами по-скоро за лабораторно.
Случвало ми се е да го видя това пространство
и то обикновено се случва между тези някакви секунди -
мисля че е различно при всеки човек - преди да се събудиш и след като сънят те е напуснал.
Иска ми се, когато някой ден дойде някое малко човече на 20 години
с някаква идея
някой да му каже "за какво си мислиш" и то да има възможността да каже всичко.
Няма. И трябва да има!
Трябва да се създаде.
И това ще бъде наистина култово място, аз съм сигурна.
На много нива в България липсва тази начална фаза на катализиране на един творец.
Оказва се, че това нещо назрява в главите на много хора
и от нашето поколение, и от поколението малко преди нас.
Защото освен институциите, в които може да се случва изкуство,
трябва да има и отворени места, на които непринудено да се случват неща.
Гледах една инсталация, много готина.
Която беше едно черно пространство с един таблет
и всеки можеше да рисува в това пространство - то е триизмерно.
Да си сменяш цвета и да си нарисуваш нещо.
Никой не може, обаче, да трие.
Едно пространство, което няма граници, т.е. границите му зависят
докъде можеш да го нарисуваш...
или съответно да го... измечтаеш.
VOXX се създаде през 2004 година и там именно се зароди идеята
да имаме някакво пространство, което да е физическо пространство,
не само Интернет пространство,
в което всеки млад автор, имащ отношение към компютърно-генерираната музика,
ще може свободно да твори и да създава своето изкуство,
независимо от музикалната индустрия.
Реално имаше огромен интерес от целевата ни група, която са млади хора
с изявени дарби и таланти в компютърното музициране и звукообработка.
Дойдоха невероятно много млади хора, хора от форумите,
предимно от интернет пространството,
защото именно там се заформиха и VOXX и други подобни организации и проекти.
Хората от нашето комюнити, хората, които се запознахме покрай лейбъла
имат нужда да промотират по някакъв начин някъде това, което правят.
Ние направихме два конкурса. Първият конкурс е REMIX
Изведнъж се оказа, че към това има огромен интерес. Огромен.
Адски много хора представиха своя музика.
За по-малко от месец над 150 парчета ремикс на въпросното парче Тунела
бяха публикувани в сайта.
И това нас ни убеди, че в България има едно такова общество,
което има нужда да се изявява,
има нужда да твори, има нужда да показва.
Самата група сътворихме, опитвайки се да правим преработки
на фолклорни песни.
По едно време установихме, че ни се отдава и след това заменихме
фолклорните песни, които всичките са под Creative Commons лиценз, разбира се,
заменихме ги с наши идеи, които приличат по мотив, по стъпка, неравноделен размер
на фолклора - и в текстовете, и в музиката.
И стана нещо много интересно. Нарекохме го Балканджи.
Като още от самото начало с Николай Баровски сме си говорели много пъти
дали не е възможно в един съвършен свят ние да хвърляме идеите, които имаме,
като някои от тях можем да доразработим ние, а другите, понеже още тогава
нямахме достатъчно време, да дадем някой друг да доразвие.
Просто винаги мечтата ни е била по някакъв начин повече хора
да се включат в развитието на тази идея.
Ние учим кино. Ние правим този филмов форум по голяма нужда.
Трябва да имаш трибуна, трябва да има къде да си показваш киното,
трябва да има място, където да си сравниш изкуството с твои колеги,
трябва да видиш какво са направили твоите колеги.
Когато аз за първи път учих режисура, аз не познавах никой от другите университети.
Нямаше място, където да се срещнеш с тях и да видиш кой къде учи, какво учи
и какво е направил.
Първо решихме да направим фестивал и да покажем, че можем да направим такова нещо.
Оборудвахме сравнително професионално монтажно студио, което всъщност е отворено
и може да се ползва безплатно от почти всеки. Трябва да имаш някакъв проект и трябва
да имаш някаква мотивация за това да го направиш,
трябва да ме убедиш, че имаш нужда от това нещо.
Опитваме се да говорим за свободното изкуство или за изкуството изобщо
като за тази му изначална форма, в която бизнеса и парите нямат значение.
Идеята за свободна култура в някаква степен поставя идеята пред автора.
Поставя идеята в среда, в която тя да може да бъде свободно доразвита...
говорейки за свобода, която според мен е основната ценност на изкуството.
Няма според мен изкуство без свобода.
Самото наименование на това нещо е толкова силно и някакси абсолютно задължително.
Като глътка въздух за изкуството в България звучи.
Защото "център за свободна култура" е наистина нещо, от което тази държава в момента
се нуждае страшно много и най-вече младите творци, които според мен
са бъдещето на изкуството.
Един артист трябва да се види от възможно най-много хора,
и не само да се види, да се чуе и т.н.
C3 e център за свободна култура. C3 е разделен на лаборатории -
на фотолаборатория, на мобилна аудио- лаборатория, на сцена, която е модулна,
която може да обслужва както театрални представления, така и физически театър
и други гранични и нови форми - сценични, изпълнителски.
Има видео-лаборатория. Има киносалон с 33 места.
Сцената просто ще бъде едно голо пространство, където на различни модули
ще може да се прави различна сценография всеки път.
Една от стаичките, която аз съм си дефинирал и която смятам да изтикам,
е един проект, наречен Simple Studio.
С още трима-четирима фотографи имаме амбицията да направим едно фотостудио,
което да бъде свободно достъпно като техника и оборудване за всички
млади фотографи, които искат да се изявяват в него.
Ще даваме възможност пълното оборудване на това фотографско студио и съответно
нашето лично време около това студио за различни таланти, които да могат да
снимат там, да работят - с модели или пък по друг начин.
Като накрая ще им гарантираме и някаква форма на изява под вида на изложби
или пък участие на техни фотографии в различни конкурси, показване в списания,
с които имаме контакти и така нататък.
Младите хора в България, младите творци нямат място, където да творят.
Това е факт.
Театрите в България и най-вече в София работят само с едни и същи хора
в продължение на много години. Много е трудно да се пробие
системата, за да се влезе в един театър, да се създаде едно представление,
което е представление от нов тип - нов тип модерен театър.
В никакъв случай не говоря за алтернативен театър. Аз говоря за един абсолютно
модерен театър, който е доста голям фактор в Европа,
а в България него някакси го няма и то е точно заради това,
че театрите робуват все още на една много архаична система,
която не допуска млади творци режисьори.
В развитите страни, т.е. не така наречените развити страни,
а по-развити от нас от социална гледна точка, от гражданска гледна точка,
пространства, които са изоставени, се дават без наем или без да се закупуват
на художници, на артисти, на организации, които да ги превърнат
в културни центрове или дори в ателиета.
Такава практика съм виждала и в Амстердам, в Германия,
в Щатите не съм виждала, в Словения...
По-добре ли е да има една разрушена сграда на главна артерия в града,
или на не главна артерия в града, отколкото един функциониращ център,
нищо че общината няма да взима пари за него или няма да го е продала
или няма да са забогатяли, но градът става по-красив
и по някакъв начин обществото по-пълноценно, защото се дава глас
на артисти или на хора, или на организации, които
по друг начин не могат да си го позволят...
Аз предполагам, че ще бъде и лесно, и трудно. Нека започнем с трудното.
Струва ми се, че ще бъде трудно, защото това, което вие правите
е да се опитвате да наложите една концепция за това, какво е култура,
която е много различна от идеята за култура, с която работят институциите,
към които евентуално ще се обърнете за някаква подкрепа.
А пък лесно се надявам да бъде, защото ми се струва, че идеята ви е заразителна
и се надявам да има много хора, които ще се включат по един или друг начин
и ще ви помогнат с това, с което могат - всеки един от тях.
За мен има два основни въпроса. Първият е защо е нужен този център.
Това не е въпрос за мен - аз имам отговорите, но това е въпрос,
който е публичен въпрос, когато представяш тезата.
А вторият въпрос е откъде биха дошли парите за него, който е по важен.
Защото на първия, отговорът е, мисля че, a priori.
Но все пак аз ще се спра - Защо?
Първо, защото навлиза едно ново поколение в областта на културата.
Те са много различни, те са качествени.
Качествени и с един нов заряд.
Дотолкова, доколкото те са преживели повече, отколкото тези преди тях.
За 10-15 години нещата се промениха динамично в това общество,
а от тях очакваме, те да го изразят по някакъв начин.
с това което чувстват, с това което искат да правят.
Те обаче нямат сцена за изява.
А много хора, които завършват,
независимо дали завършват театралната академия,
дали са фотографи, дали са дизайнери,
носят в себе си идеи, които трябва да чакат години да бъдат осъществени.
Едно такова свободно пространство, би дало тази възможност,
по един най-ефективен начин.
Нещо, което може да създаде...
условия за приемственост.
Нещо което ...
само стоейки на едно място
да създаде основа за движение
София е такъв тип град, че за разлика от тези градовете които са бързи,
София е не само бърз, но и нервен
и изнервен, изнервящ град.
Има бързи градове, които са много релаксирани
които са бързи, техният ритъм е бърз, но те не те депресират.
Докато София, в момента, е в такава фаза, в която по-скоро депресира
Би било добре ако ... този културен център
да е място и за такъв тип релакс,
такъв тип освобождаване от тази истерия.
Абсолютно наложително е да се създаде едно място, според мен,
агресивно, бих го нарекла,
в което млади хора да се борят
и да налагат нови идеи и
нови търсения,
което го няма в театърите в България, в момента.
Ако го има, то е като
някаква частица, самостоятелна... някъде, случайно.
т.е. не се провежда ...
което би се създало като център за свободна култура
неговата политика би била точно тази:
да прокарва пътя на новото изкуство,
на новия театър,
новото кино,
на новите хора.
Може и да се появи C3 център някъде другаде в България или по света...
Принципно се надяваме искрено, че ...
с тази идея ще се опитаме да провокираме
много наши партньори в чужбина,
които ще започнат да правят такива неща с нас или самостоятелно.
Няма невъзможни неща!
Въпросът е че, системата, по някакъв начин
определя някакви правила,
по които ти трябва да вървиш.
А творецът има нужда от свобода.
Има нужда от това да се разгърне
и да не се съобразява много с
чисто конвенционални някакви,
наложени вече рамки.
Свободнатa Култура няма ...
естетически граници.
тя няма ...
естетически ограничения.
но тя има етически норми.
За мен такова място е ...
много комуникативно,
много концентриращо.
Място на хора, които ...
неистово искат да "случат" идеите си.
Тези различни лаборатории, на едно място, много по-лесно
ще могат да случват съвременни форми на изкуство, да развиват.
Както и да обучават.
Отпадат формалностите.
Хубавото на този център е точно заради това.
Да създаде комуникативна среда, творческа.
тя да предизвиква, като лавина, непрекъснато творчески импулс.
Просто много хора наистина искат някъде някой да ги види.
Това са точно този некомерсиален тип творци,
които правят изкуство заради самото изкуство.
И ако ние не съхраняваме процеса
ако ние нямаме свободен, лесен достъп
до тези ресурси на миналото...
"минало" е дори тази секунда, която в момента изчезна.
мисля, че губим бъдещето.
Искам да участвам в филми, аз ще продължа да се занимавам с това.
Да продължавам да се боря, за независими театрални проекти.
но си мисля, че
това че се събрахме заедно,
тази фондация, и нейното учередяване
е нещо, което е много важно в моя живот.
Така се оказа.
И все повече, си мисля че... няма връщане назад!
Аз съм много оптимистичен за нещата.
Убеден съм, че има хора,
които действително ще погледнат свободно на нещата.
и действително ще си кажат:
ОК, това е моментът.
Един такъв център би трябвало да бъде в състояние да събере
всички онези сили и енергии,
които все още не са обуздани,
и все още не са намерили някакъв канал, по който да се движат.
Убеден съм, че един от големите потенциали на този център, ще бъде това, че...
той ще се опита да свърже хора.
И то, ще се опита да свърже хора, без оглед на граници и норми. Това е.
Въобще не става дума за това дали има нужда.
Става дума по скоро за...
Дори аз не въобще не искам сега да се натоварвам с това да си измислям
някакви причини: "Защо?", "На всяка цена", политически, социални... не.
Просто човек трябва да може да погледне свободно на една идея.
Естествено въпросът е:
Do you C3?
Във филма е използвана свободна музика под Creative Commons договори за използване
Субтитри: Христина Недкова и Йовко Ламбрев
Продукция: Фондация "Отворени проекти" София, Ноември 2006
Абревиатурата C3 е инспирирана от словосъчетанието Creative Commons Center,
но проектът не се ръководи или контролира от Creative Commons Корпорейшън.
Може да сте част от проекта или да споделите идеи на http://openprojectsfoundation.org